|
Post by Jerita on Aug 4, 2023 18:13:16 GMT
|
|
|
Post by Jerita on Nov 29, 2023 17:45:33 GMT
Lumi narahteli kavioiden alla, kun Bambu käveli reippaasti eteenpäin Vientareen metsäteillä. Me oltiin jo kohta takaisin tallilla – onneksi. Jippu oli laittanut viestiä, että asioilla menisi odotettua kauemmin ja alkeissennut haluaisivat maastoon. He olivat menneet vielä sopimaan tuntia aikaisemman ajan, jotta valoa riittäisi näin marraskuussa. Joten mä olin varustanut uskollisen kenttähevoseni ja lähtenyt viemään papattavaa mammajoukkuetta maastoon. Me oltiin otettu tallista hieman maastovarmempia tapauksia tuntilaisten alle. Rambo nyt oli tunnin vakituinen hevonen, mutta muita vaihdettiin Garaan, Valluun ja tallin yhteen uusimpaan tuntihevoseen, Priimukseen. Sen lisäksi, että olin joutunut pakkasessa vetämään maastoa, en halunnut kenenkään tippuvan ja joutuvani itse etsimään eksyneet tuntihevoset. Ryhmä koostui muutenkin viisikymppisistä mammakaveruksista, jotka olivat päättäneet vielä vanhemmalla iällä aloittaa uuden harrastuksen. Kyselin kyllä etukäteen mitä vauhtia he halusivat mennä ja vastaus oli rauhallisesti, mutta vähän kovaakin. Kaikki pysyivät onneksi selässä, kun uskallettiin ottaa pieni siivu laukkaakin, eikä kenenkään tarvinnut varata aikaa lonkkaleikkaukseen. Myös takaisin tallilla kaikki olivat pysyneet koko maaston ajan selässä. ”Kiitti maastosta kaikille”, sanoin, kun me ratsastettiin kentälle. ”Ei muuta kuin hepat talliin.” Mulle sateli kauheasti kiitoksia kivasta maastosta. Varmistin, että kaikki pääsivät talliin, jonka jälkeen vein Bambun itse yksityispuolelle. Siinä missä Jippu oli Juuson muuton jälkeen ahkerasti täyttänyt tuntipuolen täyteen, yksityispuolella ei ollut kuin vasta kolme hevosta. Bambu, kenkiä työkseen hukkaava Åke ja Elli. Hoidin Bambun käytävällä pois, tarjosin sille mössöt ja vein varusteet pesun kautta paikalleen varustehuoneessa. ”Menikö hyvin?” Jippu kysyi, kun niputin Bambun suitsia. ”Joo, ihan hyvin”, vastasin. ”Kukaan ei tippunut ja kaikki pääsi ehjänä takaisin.” ”Hyvä. Voit viedä ne toistekin maastoon.” ”Tarvitsen siinä tapauksessa korvatulpat”, kerroin. ”Ne naiset pitää kamalaa meteliä, ettei ole mitään huolta susista tai muista pedoista.” Jippu nauroi ja oli jo kääntymässä pois. ”Hei! Tiedätkö mitä mä tein?” kysyin innostuen. ”No?” Jippu kysyi epäilyttävästi. Kaivoin paksun toppatakkini taskusta puhelimeni ja näytin ruudussa näkyvää varsaa. ”Mikä toi on?” ”Se on Dolittle. Tanskalainen, ori ja syntynyt heinäkuussa.” ”Niin?” ”Mä ostin sen Juuson kautta. Se vinkkasi jonkun tuttunsa tutun.” ”Ostit sen? Milloin sä kävit Tanskassa?” ”En mä käynytkään”, kohautin olkiani. ”Kyllä sitä useatkin ostaa varsoja ilman, että niitä edes näkee etukäteen. Sillä on hyvä ja terve suku, joka on myös pärjännyt. Sitä paitsi siitä tulee hyvä ikätoveri Waliantille.” Jippu pyöräytteli silmiään. ”Me voitaisiin rakentaa niille jopa pihatto noiden tyhjien ylätarhojen tilalle”, huikkasin naisen perään. ”Usko unelmiisi Lunden.” No tietty mä uskoin.
|
|
|
Post by Jerita on Jul 8, 2024 19:31:04 GMT
Litmanen on nauttinut kesästään muualla orilaitumella, mutta palannee elokuun lopussa esittelemään kasvaneita liikkeitään kentälle! linet Miia, tausta AnneL, värit omistaja
|
|
|
Post by Jerita on Sept 4, 2024 15:35:29 GMT
Kesä tuli ja meni, ja pian talli pyöri jälleen kuin aina ennenkin. Talli täyttyi iltapäivästä remuavista lapsista, joille sai aina muistuttaa tallin säännöistä. Meillä oli uusi tuntiponi, Täplä. Se on ihan järisyttävän symppis ja teki vielä ennätyksen hoitajan löytämisessä. Mä en tuntenut tätä Jannicaa, eikä Jippukaan kuin kenttäryhmästä, mutta Jesse Aro kyllä. Kuulemma Jannica oli käynyt tallilla sen entisen omistajan aikakautena. Myös Priimus oli saanut rapsuttelijan Viivistä, joka oli todella mukava tyyppi.
Mutta se yhtäkkinen yksityisten lauma, joka oli tullut kesän aikana, se oli raskas. Siellä oli sellaisia hevostenomistajia, jotka kävivät mulle marmattamassa jatkuvasti, kuinka heidän hevosellaan ei kuuluisi olla sitä ja tätä. No, kävisivät itse tekemässä. Ei mulla nyt miljoonaa kättä ollut, vaikka Milosta oli ollut koko kesän apua ja Ronjasta elokuusta lähtien. Jippu olikin saanut päähänsä, että meikäläinen olisi niin sanotusti tallimestari yksityispuolella. Olinkin kysynyt toisiko tämä uusi nimitys myös palkankorotuksen, mutta kuulemma ei. Pitäisi varmaan soittaa seuraavaksi liittoon.
Liti oli palannut myös villiltä kesälomaltaan takaisin talliin ja päässyt tekemään tuhojaan Waliantin kanssa. No, ei ne oikeasti ollut rikkonut kuin toistensa riimut.
Kaikista eniten mun hermoille kävi kuitenkin Lukas. Edes rakkauteni miehen tammaan, Valkyrieen, ei pelastanut sitä, miten ärsyttävä mies oli. Jokaikinen päivä se oli vaahtoamassa mulle jostain. Uskoisi jo, että täällä voi myös itse tehdä hevosensa eteen. Olin vitsillä kysynyt keväällä, tuliko miehellä ikävä minua, kun Lukas päätti roudata Valkyrien asumaan Vaahterapolkuun. Meillä ehkä oli ollut hieman kostea ilta nuorten kenttäviikonloppuna, mutta en enää halunnut puhua siitä.
Se oli mennyttä ja mitä tapahtui Vegasissa, jää Vegasiin.
Harjasin Bambua hoitopaikalla, kun näin kyseisen ihmisen – tai sen kaltaisen – rymistelevän varustehuoneesta tallin puolelle. Lukaksen katse tiiraili tallia, kunnes pysähtyi suoraan muhun. Pyöräytin jo valmiiksi silmiäni, kun kurottauduin heittämään harjan pois käsistäni. Ristin käteni rinnan ympärille ja kohtasin Lukaksen kuin kunnon aikuinen konsanaan.
”Mikä vittu sulla nyt taas on ongelmana?” tiuskaisin. ”Sä vaihdoit Valkyrien tarhaa.” ”Ja?” osoitin kädelläni miestä jatkamaan. ”Näistä asioista pitää kysyä hevosen omistajalta”, Lukas mylvi. ”Ei tarvitse”, kohautin olkiani. ”Mä olen tallimestari ja teen mahdolliset päätökset sillä perusteella, mikä tilanteen kannalta on paras. Ja mitä vittua sä meuhkaat siitä? Valkyrie on nyt paremmalla paikalla.”
No, siitäkös sain Lukaksen saarnan miksi tarharivin reunimmainen paikka ei ollut todellakaan hyvä hänen tammalleen. Ympärillä piti olla hevosia ja blaah blaah BLAAH. Kuuntelin siinä hyvän tovin Lukaksen sepistystä. Ellei mies kohta hiljenisi, laittoisin Valkyrien orien joukkoon. Siinäpähän sitten murehtisi hevosensa zen-tiloja.
”Joo, mulla ei ole aikaa sun hevonpaskalle”, ilmoitin ja nostin Bambun ruskean estesatulan käsivarsilleni. Toiseen käteen nappasin vihreän huovan, etten mottaisi vapaalla kädellä Lukasta. ”Tämä ei ole mitään hevonpaskaa!” ”Voi hyvä tavaton, Niemenpää. Sun hevosesi viihtyy oikein hyvin siinä tarhassa, missä se on. Sillä on vieressä kaveri, Jessen hevonen vastapäätä ja kaksi tuntsaria vielä toiseen suuntaan. Joten lakkaa nyt jo tai mene jatkamaan Jipulle. Mä en aio vaihtaa sen paikkaa.” ”Missä Jippu on?” Lukas tuhahti. ”No, en vittu tiiä. Ratsastuskoulun puolella luultavasti tai kentällä tuntia pitämässä.”
Lukaksen viimein lähdettyä, heitin huovan kuopivan Bambun selkään ja satulan perään. ”Vittu mä todellakin tarvitsen sen palkankorotuksen.”
Varustin Bambun loppuun ja vedin kypärän päähäni, jonka jälkeen talutin sen ulos tallista. Tervehdin Oskua, joka talutti Narskua sisään ennen kuin nousin ovien viereiseltä jakkaralta selkään. Bambu oli jo liikkeellä, ennen kuin olin saanut toisenkin jalustimen jalkaan. Ensin meidän oli pitänyt mennä kentällä sileän työskentelyä, mutta halusin paeta Lukasta maastoon. Bambu käveli reippaasti hiekkatietä pitkin eteenpäin. Syksy oli tekemässä selvästi tuloaan. Oloni tukkoinen, ulkona oli kosteaa, vaikka noin niinku muuten oli vielä suhteellisen lämmin.
Lopulta me löydettiin reittimme maastoesteradalle, jossa Bambu alkoi suorastaan kipunoida. Meillä ei kovin hyvin kisat menneet, mutta en välittänyt. Bambu nautti hommasta todella paljon ja se olikin kaikista parasta. En ollut vielä täysin varma, lähtisinkö painottumaan Litillä kenttätouhuihin. Ehkä kokeilisin sitten muutaman vuoden päästä ja tekisin vasta sitten päätökseni. Hyppäsin Bambulla pari helppoa maastoestettä, jonka jälkeen me tehtiin sopivalla aukiolla sitä sileäntyöskentelyä, mitä meidän alkujaan oli tarkoituskin.
Bambu tuntui hyvältä käteen, joten pidin ahkeroinnin vähemmällä ja siirryimme pian kävelemään maastopoluille. Vähän päälle tunnin kuluttua, kun olin mielestäni vältellyt Lukasta tarpeeksi kauan, palasimme tallille. Laskeuduin alas selästä tallipihassa ja hoidin Bambun karsinaansa. Olin laittanut sille mömmöt valmiiksi turpoamaan, joten orin syödessä niitä, suuntasin itse taukohuoneeseen. Silläkin riskillä, että se olisi täynnä tuntilaisia. Tarkistin tuntilistat ja onneksi tänään näytti olevan vain vanhemman porukan tunteja – sekä Jessen kenttäryhmä.
Nappasin pannusta kahvia piilottamaani mukiin, lorautin kauramaitoa ja rojahdin sohvalle. ”Eikö sulla ole töitä?” Jippu kysyi, kun asteli taukohuoneeseen. Vilkaisin kelloa. ”Samat sanat.” ”Kyllä ne osaavat loppukäynnit itse kävellä.” ”Milon pitäisi olla iltatallissa”, vastasin haukotellen. ”Mä kävin Bambun kanssa maastossa, koska Niemenpää kävi hermoille.” ”Se kävi mullekin vouhottamassa.” ”Voisit potkia sen pihalle hevosensa kanssa.” ”Tai lyödä sitä pesäpallomailalla päähän, että se tulisi takaisin järkiinsä.” ”Hyvä idea. Mä voin toteuttaa.”
Repesimme molemmat nauramaan ja teimme lisää pilkkaa Lukaksesta, jonka jälkeen olin taas tyytyväinen. Tiskasin mukini ja kävin hakemassa Bambun karsinasta sen mössöämpärin pois, huuhtelin ja kävin varmistamassa, että Milolla oli kaikki hanskassa. Sen jälkeen kohti kotia, tulostaisin Lukaksen kuvan ja heittäisin sitä tikoilla. Tai tekisin voodoo-nuken.
|
|